Есхил
Седемте срещу Тива

Превод от старогръцки: Александър Ничев, 1967

chitanka.info

Лица

ЕТЕОКЪЛ

ВЕСТИТЕЛ

ХОР ОТ ДЕВОЙКИ

ИСМЕНА

АНТИГОНА

ГЛАШАТАЙ

Пролог

ЕТЕОКЪЛ

Народе Кадмов[1], да говори сгодното

е дълг на онзи, който над държавното

кормило бди с безсънен взор. Добре ли сме —

тогава бог е причинил доброто ни.

Дано не ни удари зло, но дойде ли

бедата, Етеокла всички граждани

ще запрославят с многогласна хулна реч

и с вопли, от които Зевс, Бранителят[2],

дано забрани Кадмовата столнина[3]!

А вие днес — и юноши, нестигнали

разцвет, и старци, на които силите

повяхват, — напрегнете крепко своите

тела, и нека всеки върши своето,

за да помогне на града, на божите

олтари — да не се лишат от почести, —

на нашите деца и на любимата

земя-кърмилница. Че вас, пълзящите

по ласкавата нейна твърд, подхвана тя

и ви отхрани — щитоносни предани

мъже, та днес на помощ да й дойдете.

До този ден небето ни закриляше.

Макар и обсадени, все пак с божия

подкрепа не една победа имахме.

Но днес пророкът, пастирът на птиците[4] —

не с огън, а чрез слух и мисъл схваща той

поличбите с едно изкуство истинно —

та тоя цар на птичите вещания

мълви, че през нощта било подготвено

най-мощното ахейско настъпление[5].

Към кулите и към вратите крепостни,

добре въоръжени, се отправяйте!

Качете се на бойниците, стройте се

на бойните площадки, смело чакайте

при изходите и не се страхувайте

от тая чуждоземна сган! Че с нас е бог!

Изпратил съм разузнавачи, сгледници,

и, смятам, не напразен ще е пътят им.

Щом чуя тях — не се боя от хитрости!

Влиза един Вестител.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Етеокле, мощни царю на кадмейците,

пристигам с верни вести за войските ни:

свидетел съм на всичките събития.

Узнай: седмина буйни вражи вождове[6]

заклаха бик връз черен щит; докоснаха

с ръце кръвта на бика, па се врекоха

пред Ареса[7], пред Енио̀, пред жадния

за кърви Ужас, че или кадмейските

стени ще разрушат, или, погивайки,

със свойта кръв ще напоят земята ни.

За свойте близки те връз колесницата

Адрастова подаръци положиха[8]

с разплакан взор. Ала мълчеха устните.

Железните сърца у тях мъжествено

пламтяха, сякаш у свирепи лъвове.

И скоро ще се потвърдят словата ми.

Видях да хвърлят жребий към коя врата

ще води всеки своите воители.

И затова побързай — смели, отборни

мъже тури за вождове пред портите.

Ахейска всеоръжна рат сред облаци

от прах настъпва; с бели пенни късове

сквернят полята конските дихания.

А ти, кърмчия мъдър, укрепи града,

преди да гръмнат бурите на Ареса.

Реве талаз наземен — враже пълчище!

Използувай мига и бързо действувай!

А аз и занапред ще гледам с предан взор

на страж; чрез мойте ясни съобщения

за работите вън — ще бъдеш в сигурност.

ЕТЕОКЪЛ

О, Зевсе! Земьо! Богове на моята

родина! Клетво бащина, ерѝнио

могъща![9] Не затривайте от корени

във вража плен града ми, дето гръцка реч

се лее, пощадете домовете ни!

Земята волна, Кадмовата столнина

не впрягайте в ярема на робията!

Бъдете с нас! Взаимна ще е ползата!

Че тачат богове благополучните!

(Излиза. Влиза Хорът.)

[1] Народе Кадмов. Кадъм бил древен беотийски герой, основател на Тива, родоначалник на тиванския народ (срв. ст. 302). Според легендата той трябвало да се пребори с един дракон. Убил дракона и по съвет на богиня Атина посял зъбите му в земята. От драконовите зъби израсли първите жители на Тива. Те встъпили в бой помежду си и се изтребили. Оцелели само петима. ↑

[2] Зевс, Бранителят — една от многото функции на Зевс била да брани, да закриля, отдето и прозвището му ’Αλεξητήριος. ↑

[3] Кадмова столнина е беотийска Тива, наречена „седмовратна“ (срв. ст. 165) за разлика от стовратната Тива в Ерипет. ↑

[4] Пророкът, пастирът на птиците, е слепият птицегадател Тирезий. ↑

[5] Ахейско настъпление — под влияние на Омир Есхил отъждествява ахейци с аргивци; следователно тук ахейско=аргивско; срв. също ст. 325. ↑

[6] Седмина вражи вождове — техните имена, назовани по-нататък в няколкото реплики на Вестителя, са: Тидей, Капаней, Етеокъл, Хиподамант, Партенопей, Амфиарай и Полиник. Но освен тия седмина във войната срещу Тива участвувал и сикнонският цар Адраст (срв. ст. 575), вероятно като върховен вожд. ↑

[7] Арес (Арѐй) — бог на войната; Енио̀ богиня на войната, спътница (майка или дъщеря) на Арей; срв. лат. Bellona. ↑

[8] За своите близки те връз колесницата Адрастова подаръци положиха. Според схолиаста Адраст получил предсказание, че ще се завърне в родината си единствен от участниците в похода срещу Тива. Поради това (което поетът не казва, но което ще е било известно на древния зрител от други поетически и митологически извори) вождовете поставили даровете за своите близки тъкмо върху неговата колесница. ↑

[9] Клетво бащина, Ерѝнио могъща на Едип. Едиповата клетва се представя като дух-отмъстител, който причинява и настоящите трудности на Тива; срв. също ст. 752–755, 778–779. ↑

Парод

ХОР

Ридая от ужас и болка!

От бойния стан се втурва врагът,

порой от народ, начело — коне!

Така ми вести високият прах,

вестителят ням, но прям и правдив.

По родната твърд копита кънтят,

те идат, летят, и техният шум

е рев на могъщ планински порой.

О, о!

О вий, богове! Богини, и вий!

Отвърнете смъртта!

Но вик огласи крепостта!

Белощитни мъже[1] пристъпват насам

и готови за бой, връхлитат града.

И кой, богове, богини, коя

сред вас ще спаси града ни? Пред кой

божествен лик очи да сведа?

О, о!

Блажени богове, настанал е часът

пред светлия ви трон чела да приведем.

Защо се бавим тук, и стенем, и скърбим?

Не чувате ли удари на щитове?

Та ако не сега, кога ще поднесем

одежди и венци пред светлия ви лик?

Долавям шум! Звънтеж на много копия!

Какво, ще дадеш ли, Арѐе,

древната своя земя?

О боже златошлемен, погледни града,

че скъп е бил той на твойто сърце[2]!

Първа строфа

О богове на града, помощ пратете ни вий!

Вижте, девойки-рояк

речи молебни мълвят в ужас пред робския

Около техния град лихият Аресов дъх

вдига шумяща вълна от шлемовейни мъже.

Зевсе, но ти, но ти, отче, вършителю благ[3],

нас избави навсегда от неприятелски плен!

Аргивци[4] Кадмовата крепост

стягат в кръвта си, а мен ужас пред вражия меч

стягат в кръга си, а мен ужас пред вражия меч

ме обладава! Смърт! Кобно звънят юзди

между конските челюсти!

Седем юначни мъже, вожди на вража рат,

с копия дръзки в ръце пред седемте ни врати

застават по изтеглен жребий.

Първа антистрофа

Чуй ни, о дъще на Зевс, мощна воителко[5], чуй!

Ти, о Паладо, спаси

нашия град! И ти, коннико, вожде могъщ,

царю на морската шир[6], риборазителю, дай,

дай, Посейдоне, мир, нашия страх прогони!

Аресе, чуй ни и ти! О, над града, назован

с името Кадмово[7], бди, своята помощ му дай!

И ти, Кипридо[8], наша майко,

спри ги! От твоята кръв иде и нашият род!

С вопъл горчив, с молба, ето, пристъпваме ний

към лика ти, родителко!

Вълкоубиецо[9]! Вълк нека е вражият войн,

нека на тебе плати, царю, за моята скръб!

Опни лъка си, Летоидо[10]!

Втора строфа

Уви, уви!

Чувам, коли трополят край обсадения град!

О могъща Херо!

А натежали от рат, остро скриптят колела!

Мила Артемидо!

Блъскан от копия, чуй, въздухът диша бяс!

Що ли очаква града? Що ли ще стане днес?

Къде накрай ще го напъти бог?

Втора антистрофа

Уви, уви!

Ето че каменен дъжд в бойните кули заби!

Мили Аполоне[11]!

Щитове медни кънтят в нашите градски врати!

Ала ти, която

даваш по воля на Зевс изход на всяка война,

Онка[12], владичице, ти, тачена в Тива, спаси,

могъща, своя седмовратен град[13]!

Трета строфа

Уви, всемощни божества!

Победни богове! Богини! Вие,

бранители на крепостта!

Града, сурово брулен от войната,

не давайте на чуждоземна рат!

Молят ви плахи моми, молят с прострени ръце

чуйте молбите им вий!

Трета антистрофа

Уви, любезни богове,

закрилници на нашата държава,

явете своята любов!

Грижете се за своите светини

И грижно помогнете на града,

па си спомнете, че той щедро дарявал е вам

в празнични жертвени дни!

[1] Белощитни мъже — отличителен белег на аргоските войски били белите щитове. Белощитни са аргосците и у Софокъл („Антигона“, ст. 109), и у Еврипид („Финикийките“, ст. 1099). ↑

[2] С думите Скъп е бил той на твойто сърце Хорът визира факта, че Арес дал дъщеря си Хармония за жена на Кадъм. ↑

[3] Зевсе… вършителю — Зевс във функцията на всеосъществител Ζεύς Παντελής. ↑

[4] Аргѝвци — главните сили на войските, които се сражавали срещу Тива, изхождали от Аргос (в Арголида), но Партенопей бил от Аркадия, а Тидей — от Етолия. ↑

[5] Мощната воителка, както се вижда от следващия стих, е Атина Палада. ↑

[6] Конник, цар на морската шир и риборазител е, както се вижда от следващия стих, Посейдон. ↑

[7] Над града, назован с името Кадмово — крепостта на Тива се наричала Кадмея. ↑

[8] Кипрѝда (Афродита) се смята за родителка на тиванците, тъй като те произлизали от брака на Кадъм с нейната дъщеря Хармония. ↑

[9] Вълкоубиец е Аполон Ликейски; срв. забел. към ст. 690 на „Молителките“. ↑

[10] Летоида т.е. дъщеря на Лето̀ (Лато̀на), е Артемида, назована по-долу (ст. 154) със собственото си име. ↑

[11] Аполон — срв. забел. към ст. 145. ↑

[12] Онка — прозвище на Атина в Тива. Вероятно Онка е финикийско божество, отъждествявано в по-късни времена с Афродита и Атина; срв. ст. 501: Палада Онка. ↑

[13] Седмовратен град е Тива; срв. забел. към ст. 9. ↑

Първи епизод

Влиза Етеокъл.

ЕТЕОКЪЛ

Несносни същества, аз питам, в туй ли е

спасението на града и вярата

на тези наши обсадени воини —

да падате пред божиите статуи,

да викате, да виете, омразници?

О, както сред беди, така и в щастие

дано далеч от мене бъде женската

порода! Крайно дръзка в тържеството си,

в страха си тя е зло и за държавата,

и за дома си. Хукнали безсмислено,

вий сеете позорно малодушие!

Онези, вън, прекрасно подпомагате,

а ние тук взаимно се изтребваме!

Това е то — с жени да имаш работа!

А който пренебрегне моя заповед —

жена ли, мъж ли, или друг, — осъжда се

на смърт и няма да избегне жребия

пребит да падне от народа с камъни.

Мъжът се грижи за навън, не вдигай глас,

жена! До̀ма стоиш, не струвай пакости!

Разбра ли, не разбра ли, или глуха си?

Първа антистрофа

ХОР

Синко на цар Едип, тръпна, обзета от страх!

Чух, трополят коли, бойни коли трополят!

С бяс се въртят колела, оси злокобно скриптят?

В конски челюсти звучат

безсънни железа,

огнеродени юзди!

ЕТЕОКЪЛ

Как? Мигар в свойто бягство от кормилото

морякът вижда средство за спасение,

когато морска сприя брули кораба?

Първа строфа

ХОР

Не, аз се втурнах и в миг стигнах до божия дом

с древните статуи — там, с вяра в небето, стоях.

В портите биеше град, гибелен каменен град!

Ужасена молих аз

боговете да прострат

блага десница над нас.

ЕТЕОКЪЛ

За помощ крепостта ни призовавайте,

не богове са нужни тук. Та казва се,

че боговете бягат от надвитите.

Втора строфа

ХОР

Никога в моя живот, никога божият сонм

да не избягва от нас! Никога чужди мъже

да не кръстосват града, никога пагубен плам

в него врагът да не палва!

ЕТЕОКЪЛ

Молете се, но лош съвет не давайте!

Послушността е майка на успехите,

на благото, жена! Тъй думат хората.

Втора антистрофа

ХОР

Тъй е, но божата мощ все пак над нея стои.

Често, когато човек падне в безбродна беда

и безнадеждната скръб хвърля връз погледа мрак,

тя изведнъж го възправя.

ЕТЕОКЪЛ

Дела на мъж са жертвените дарове

пред боговете в час на вражи пристъпи.

А ти мълчи и кротко чакай свършъка.

Трета строфа

ХОР

На боговете дължим, че сме в свободен град,

че и до днес крепостта бие по вражата сган.

Кой би ме съдил с право?

ЕТЕОКЪЛ

Не казвам да не тачиш боговете си,

но за да не създаваш малодушие,

кротувай, не изпадай в прекомерен смут.

Трета антистрофа

ХОР

Чула неясния шум, аз, обладана от страх,

се устремих насам и при акропола свят,

при твърдината достигнах.

ЕТЕОКЪЛ

Ако за смърт, ако за рани чуете,

недейте се предава на ридания.

Кръвта човешка е храна за Ареса.

ХОР

Уви, дочувам конските пръхтения!

ЕТЕОКЪЛ

Ти чуваш, но не слушай твърде чутото!

ХОР

Градът дълбоко стене — обкръжават го!

ЕТЕОКЪЛ

Достатъчни са моите старания!

ХОР

Страхувам се! Расте шумът пред портите!

ЕТЕОКЪЛ

Млъкни, не викай за това пред людете!

ХОР

О божи сонм, недей предава кулите!

ЕТЕОКЪЛ

Но няма ли да спреш най-сетне, поврага!

ХОР

О богове, дано избягна робството!

ЕТЕОКЪЛ

Поробваш ти и мене, и държавата!

ХОР

Всемощни Зевсе, порази вразите ни!

ЕТЕОКЪЛ

О Зевсе, колко жалък род е женският!

ХОР

Като мъжете, чийто град е в чужди плен.

ЕТЕОКЪЛ

Пак виеш и прегръщаш тия статуи!

ХОР

Безумен страх е вцепенил езика ми!

ЕТЕОКЪЛ

Ще искам нещо малко, ще го сториш ли?

ХОР

Кажи го и ще имаш моят отговор.

ЕТЕОКЪЛ

Млъкни, злочеста, стига плаши нашите!

ХОР

Мълча, ще нося с другите съдбата си.

ЕТЕОКЪЛ

Приемам тази твоя реч, не другите.

Кумирите пусни, моли за щастие,

да бъдат боговете нам съратници.

Молитвите ми чуй, след туй самата ти

викни пеан[1] свещен, тържествен, радостен,

какъвто в жертвен ден кънти по Гърция,

за смелост пред вразите, за безстрашие.

Пред боговете на града, на нашите

поля, пред тях — площадните нагледници,

пред извора на Дирка, пред исменските

води[2] се вричам, че ако спасят града,

ще леем овчи кърви пред олтарите,

пред боговете[3] ни ще колим бикове,

трофеи ще повесим в светли храмове —

доспехите разбити на противника.

Молете боговете без ридания,

без празно и неистово задъхване.

Съдбата си така не ще избегнете.

Ще туря шест боеца, аз съм седмият,

достойни да се срещнат с неприятеля,

при седемте врати на твърдината ни,

преди да дойдат вихрените вестници

и с бързи новини смутят сърцата ни.

(Излиза.]

[1] Пеа̀н — хоров химн в чест на Аполон. ↑

[2] Дирка и Исмен — малки реки, протичащи през Тива. ↑

[3] Пред боговете, т.е. пред техните изображения. ↑

Първи стазим

ХОР

Първа строфа

Добре, но знай, от страх не спи сърцето ми

Че грижата, другарка

на моята душа, разпалва ужас

пред обкръжилата ни сган.

Тъй тръпне гълъб, обладан

от страх за своето гнездо,

пред ядовитата змия,

пред страховитата съседка.

Ето, едните връхлитат

с войнство безчетно, несметно

кулите! Що ли ме чака?

Другите вече запращат

връз обсадените люде

каменни късове! Вие,

о богове, чеда на Зевс, народа ни,

роден от Кадъм, избавете!

Първа антистрофа

Какви места по-хубави ще найдете,

ако на враговете

дадете тази плодородна почва

с диркейската вода — та тя

сред туй, що дават Посейдон,

земедържителят могъщ,

и дъщерите на Тетѝс[1],

е най-прекрасният напитък!

Вий, богове на града ни,

дайте на тия, които

чакат отвън, малодушност

мъжегубителна, ужас,

който захвърля щита си,

дайте на нашите люде

слава, бъдете на този край бранители!

Зовем ви с горестни молитви!

Втора строфа

Жалко е нашият толкова древен град

да бъде запратен в Аид[2] като плячка на копия,

превърнат в прашно пепелище,

позорно разорен по божа воля

от ахейските войници,

а овдовелите жени — уви,

и млади, та и стари —

като коне, в разкъсани одежди,

за къдрите да бъдат влачени.

Опразва се сред писъци градът,

погиват с вик нестроен млади пленници.

Предчувствувам ужасно зло!

Втора антистрофа

Скръб е на чисти момичета нежният цвят

да бъде откъснат, преди да е казал законът им,

и в път омразен да ги водят.

Не е ли тъй? Че мъртвите, о, зная,

имат по-честита участ.

Превземе ли се град, безчет, уви,

са неговите скърби.

Един пленява, друг избива, трети

без жал опожарява. Цялото

поселище застила скверен дим.

Издишва ярост Арес, людегубникът,

погазил всеки срам и свян.

Трета строфа

Целият град ехти, мрежа разстила смъртта,

мрежа от кули; боец, от боеца

прободен, пада възнак.

Екват кървави писъци

на младенци, поразени

върху кърмящи гърди.

Вред е грабежът, братът на гонитбата.

Хищний с хищника се сблъсква,

празний празния зове

за другар. Та ни един

не иска ни по-малко, ни пък равно.

А другото умът ще си представи.

Трета антистрофа

Много и всякакъв плод, паднал на земната твърд,

буди печал, скърби окото

на грижната стопанка.

Ах, а земните дарове,

пръснати, жалко се валят

в мръсни поройни води!

Млади робини, сред печал небивала,

клетнишко легло споделят

със щастливия войник,

с победителя суров.

Те хранят вяра, че от зло безмерно

ще ги спаси нощта на гибелта им.

[1] Дъщери на Тетѝс са Океанидите, водни нимфи, дъщери на Океан и Тетѝс; срв. „Прикованият Прометей“, ст. 137–138. ↑

[2] Аид — подземното царство на Хадес. ↑

Втори епизод

ХОР

Но, мисля, съгледвачът на войската ни

към нас дохожда с нова вест, приятелки —

колесни бързи спици са нозете му.

И сам синът Едипов, повелителят,

пристига, за да чуе новините му.

Той също крачи бързо и възбудено.

Влиза Вестителят. Малко по-късно — и Етеокъл.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще кажа като запознат с противника,

кой вожд коя врата зае по жребие.

Тидей шуми покрай вратите Претови,

но път преко река Исмен гадателят

не дава, че не са добри поличбите.

Тидей беснее, жаден за сражения —

така свисти змия в пладнешки зноеве.

Той хули жреца, мъдрият Ойклеев син[1],

че се подмилква на смъртта и битката

от страх. Крещи, разтърсва три разперени

качула върху шлема си, а бронзови

звънци звънят ужасно изпод щита му.

На щита има знак надменен — пламнало

в съзвездия небе, а по средата му

светлее пълната луна, царицата

на всички светила, окото бляскаво

на тъмна нощ. В доспехите наперени

крещи по бреговете за сражение —

тъй кон пръхти срещу юздата яростно,

очаквайки тръбата с нетърпение.

Кого ще пратиш? Кой вратите Претови

мъжествено ще брани в час решителен?

ЕТЕОКЪЛ

Не тръпна пред украсата на воина,

че, знам, не причиняват рана знаците.

Качул, звънец — не хапят без оръжие.

А пък нощта, изписана на щита му,

горяща от небесните съзвездия!

Пророческо ще бъде туй безумие!

Че нощ и смърт ще паднат връз очите му,

и тоя дързък знак ще бъде истински,

безспорен показател на съдбата му,

и сам ще е предрекъл той позора си.

Против Тидея ще поставя храбрия

Астаков син да защити вратите ни —

на Скромността престола тачи, знатен е

и ненавижда дързостните приказки.

Той, честният, не знае малодушие.

Че оцелелите посети воини[2]

са негов род — наистина тъдявашен

е Меланип. Арѐй ще съди в битката.

Но кръвно право го провожда — майката-

земя да защити от вражи копия.

ХОР

Първа строфа

Нека небето даде нему, на нашия войн,

щастие в боя, че той с право е тръгнал — града

да защити от врази. Ала гнети ме страхът,

че може да го видя в кърви,

паднал за своите скъпи.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Дано небето му дарува щастие!

Електрините порти са се паднали

на Капанея, друг гигант, от първия

по-мощен, с нечовешка дързост. Страшни са

заканите му към града — да пази бог!

И да желаел, и да не желаел бог,

той щял да разруши града, самият Зевс

не можел да го спре с гнева си мълниен.

Светкавиците и гръмът за него са

подобни на горещината пладнешка.

А знакът му е гол човек, ръката му

държи пламтяща факла; обявява той

чрез златен надпис: „Ще опожаря града!“

Насреща му прати… Но кой наистина

без страх би устоял пред горделивеца?

ЕТЕОКЪЛ

Към първата печалба ето втората.

Същински обвинител за обзетия

от празна гордост воин е езикът му.

Заплашва Капаней, готов да действува,

сквернейки боговете необуздано.

Сам смъртен, той с безумно наслаждение

към Зевс отправя гръмки, буйни приказки.

Но, зная, ще го порази пламтящата

светкавица без никакво подобие

със пладнешките зноеве на слънцето.

С безсрамна реч е той, ала насреща му

поставих Полифонт, юнака пламенен

и мощен, вярна крепост на държавата.

Че Артемида, боговете — с него са.

Кажи за друг сред вражеските вождове.

ХОР

Първа антистрофа

Нека погине мъжът, който заплашва града,

нека небесна стрела с мълниен огън го спре

още преди да влети в моето родно гнездо

и от моминските покои

дръзко със меч да ме погне!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще кажа кой е третият пред портите.

На вожда Етеокъл[3] трето жребие,

от медния обърнат шлем подскочило,

определи да връхлети Нистейските

врати. И той повежда в кръг цвилещите

коне, а те напират срещу портите.

И свирят странно техните наустници

под буйните дихания на ноздрите.

Изкусен знак е сложен върху щита му —

по стълба, прикрепена върху вражи зид,

възлиза воин — ще разбива кулата;

крещи със златен надпис, че и сам Арѐй

не ще го повали от тия зидове.

И нему изпрати воител сигурен,

да отклони ярема на робията.

ЕТЕОКЪЛ

Ще пратя… Ала пратен е, за щастие,

боец, говорещ не с език, а с копие,

Креонов Мегарей, роден от людете

на посева[4] — без страх е той пред бесния

цвилеж и гръм, не ще напусне портите.

Или с кръвта си ще плати синовна дан,

или ще залови и двата воина,

и крепостта, на тоя щит изписана,

та бащин дом ще украсява с плячката.

Кажи сега за други самохвалници!

ХОР

Втора строфа

Сполука пожелавам на безстрашния

бранник на моя дом, гибел — за моя враг.

Щом като грешни слова хвърлят с безумна душа

против града ни — тогава

Зевс да ги стрелне с гневните си взори!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Четвъртият, застанал пред съседните

Атинини врати, пристъпва с викове —

Хиподамант, огромният, могъщият.

Не крия, че когато врътна щита си —

грамадно гумно, — тръпки ме полазиха.

Не е посредствен, види се, художникът,

изобразил на щита му картината —

Тифон[5] изригва с гърло огнедишащо

чер облак дим, подвижен брат на огъня.

Извити змии образуват ивица,

пригвоздена към кръглата изпъкналост.

А той надава страховити викове,

на бой зове безумен, смърт е взорът му!

От него трябва да се пазим хубаво,

сам Ужасът се хвали пред вратите ни!

ЕТЕОКЪЛ

Втора антистрофа

Но зная, който носи върху щита си

лютия Зевсов враг, демона — земен син,

образ противен и нам, и на безсмъртния род

на боговете, — ще падне

тук, пред вратите ни, с поразено чело!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Дано да бъде! Ще ви кажа петия —

застанал е пред портите Борееви,

пред гроба на Амфѝон, семе Зевсово[6].

Кълне се в свойто копие, а то му е,

по-свято и от бог, и от очите му,

да разори, напук на Зевс, кадмейските

стени. Тъй казва този мъж и юноша,

прекрасният ластар на планинарката.

От нежен мъх, набол върху страните му,

растат на първа младост косми къдрави.

Палада Онка, близката закрилница

на портите ни, мрази безочливеца,

змията ще отвърне тя от пилците.

Хипербий, син Енопов, момък доблестен,

гърди срещу гърди ще срещне воина.

Той иска да изпита в бой съдбата си.

По смелост, вид, оръжие безукорен

е той. Та с право днес ги сбира случаят.

Че враг с врага ще се удари в битката,

ще блъскат богове-врази, изписани

по щитовете. Онзи — с огнедишния

Тифон, Хипербий — с татко Зевс, величествен

на своя трон, в ръце с пламтяща мълния.

А Зевс не е бил побеждаван никога.

Та тези богове са им закрилници.

С победния сме ние, с победения

са те. Че Зевс надви Тифона в битките.

И с двамата мъже ще бъде същото.

По смисъла на знака за Хипербия

спасителят ще бъде Зевс — от щита му.

Моминско име носи, но сурово е

сърцето му и страшни са очите му.

И не без дързост е дошъл пред портите.

На меден щит, заоблено прикритие

за тялото му, е пригвозден образът

на нашия позор, на живоядният

ужасен сфинкс[7], изсечен с дивно майсторство.

И носи той кадмейски мъж под себе си,

така че в него да летят стрелите ни.

Дошъл е не като търговец в битката

и не за срам на минатите преходи

аркадецът Партенопей. Признателен

към Аргос, че отхранил него, странника,

заплашва крепостта ни той, да пази бог!

ЕТЕОКЪЛ

Ако получат участ подобаваща

от боговете за речта си дързостна,

те всички ще погинат най-окаяно.

Но има воин и срещу аркадеца,

не дързък, но с ръка, що върши нужното,

зове се Актор, брат е на предходния.

И той не ще допусне пустославният

порой в града ни да множи неволите,

ни враг да мине през вратите, носейки

ужасното чудовище на щита си.

Към него то ще се обърне яростно,

когато сети честите ни удари.

Дано съм казал, с божа помощ, правдата!

ХОР

Трета строфа

В моето клето сърце стигнаха тия слова!

Изправят се косите ми от ужас,

когато слушам лютите закани

на скверните мъже! Дано небето

им прати гибел в нашата земя!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще спомена и шестия — най-мъдрия,

най-храбрия — Амфиарай, гадателя.

570 Поставен да напада Хомолойските

врата, кори Тидея той, нарича го

убиец и смутител на държавата,

най-пръв учител на беди за аргосци,

служител на смъртта, викач на фурии[8],

причина за Адрастовите бедствия.

След туй отново, но с очи отправени

към твоя брат, към Полиник, извика го

двукратно и наблегна върху името[9],

па тия думи промълви устата му:

„Какви дела, угодни на безсмъртните!

За тях ще слушат и мълвят потомците!

Да разориш отечество и бащини

олтари, тръгнал с чужда рат насреща им!

Запират ли се изворите майчини?

Как родната земя, превзета с меча ти,

ще стане твоя предана съюзница?

А аз ще напоя с кръвта си почвата,

като пророк ще спя в земята вражеска.

Сега — на бой! Не ще е срамен краят ми!“

Спокойно тъй продума прорицателят

със меден щит, по който няма образи.

Не да изглежда, но да бъде доблестен

желае той. Събира плод в дълбоките

бразди на своя ум — там никнат мъдрите

слова. Прати противник мъдър, доблестен,

че страх внушава богобоязливият.

ЕТЕОКЪЛ

Уви, каква съдба ще да е свързала

с безчестниците този воин праведен?

Но няма по-голямо зло от лошото

съжителство. Беда са плодовете му.

Смъртта е плод в полето на безумството.

Ако човек набожен влезе в кораба

на дръзки люде с нечестиви планове,

той сам ще да погине с прокълнатите.

Сдружи ли се добрият мъж със граждани

негостолюбни и безбожни, заедно

със тях ще се намери в мрежа гибелна,

и бич божествен ще срази главата му.

И жрецът, син Ойклеев, мъдър, праведен,

отличен, благочестен мъж и вещ пророк,

се е събрал, макар и против своето

желание, с безчестни самохвалници,

дошли по път, от който няма връщане,

и той ще падне с тях по воля Зевсова.

Аз мисля, че не ще нападне портите,

и не от страх или от малодушие —

о, не, той знае, че ще падне в битката,

ако са верни личбите. Че Локсиас[10]

или мълчи, или вещае правдата.

Насреща му все пак ще сложа мощния

Ластен, негостолюбен страж на портите,

със ум на старец, с плът на бодър юноша,

с подвижен взор, ръката му в открития

за миг от щита хълбок внизва копие.

Но божи дар е всяко людско щастие.

ХОР

Трета антистрофа

Слушайте, о богове, нашите прави молби

и щастие пратете на града ни!

Бедите на войната отвърнете

към пришълеца! Нека пред стените

го просне мъртъв Зевсовият гръм!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще кажа и за седмия пред седмите

врати, за твоя роден брат, с каква съдба

заплашва и се кани на земята ни.

Желае да възлезе той на кулите

и възцарен, да викне за победата,

па в схватка с теб да падне, взел живота

или да те накаже за позорното

изгнание с прокуда от родината.

Зове той боговете на дедите си

и на земята родна — изпълнители

да бъдат те на клетви Полиникови.

А нов, закръглен хубаво е щитът му,

два образа на него са изписани:

кован от злато воин, цял в оръжие,

една жена го води мъдро; казва тя,

че Справедливост се нарича. Надписът

гласи: „Ще върна този мъж, да има той

отечество и власт над къща бащина!“

Ти чу какво замислят враговете ни.

Кого ще пратиш, помисли, насреща му.

Обадих новините си безукорно,

а ти върти на този град кърмилото.

(Излиза.)

ЕТЕОКЪЛ

О мой безумен и богопротивен род,

Едипов род, достоен за окайване!

Горко ми, днес се сбъдват клетви бащини!

Но да не плачем и да не въздишаме,

за да не се родят и нови горести.

Да, с право Полиник е „Многосвадникът“!

Ще видим колко ще се сбъдне знакът му,

дали, за да се върне, стигат златните

слова, безумно кряскащи от щита му!

Че ако с него — в мислите, в делата му —

бе Зевсовата Правда, тя би стигала.

Но още от утробата на майка му,

от ранната му връст, от младините му,

докле брада набоде по страните му —

ни с думица не го зачете Правдата.

И в този миг усилен за родината

не смятам аз, че тя ще бъде в пътя му.

Лъжовно Правда би се назовавала,

ако се съюзява с нечестивеца.

И с тая вяра тръгвам аз насреща му!

Кой друг ще бъде по-пригоден в случая?

И ще застана цар пред цар, и брат пред брат,

и враг пред враг. Но бързо, донесете ми

набедреници, ризница и копие!

ХОР

Недей, о синко на Едип, най-скъпи ми,

не следвай в яростта си сквернословеца!

Та стига, че кадмейски люде с аргосци

ще встъпят в битка. Тази кръв изкупва се.

Но смърт на братя, паднали един от друг —

не, няма старост за това безчестие!

ЕТЕОКЪЛ

Човек би носил бедствия, несвързани

с позор. В това е ползата за мъртвия.

Но зло и срам не носят слава никому.

Комос

Първа строфа

Що си намислил, дете? Ах, не оставяй бесът,

жаден за битки и кръв, да те обземе! Затрий

лошата страст в зачатък!

ЕТЕОКЪЛ

Но щом и бог ни тласка, нека с вятъра

попътен тръгне за към неизбежния

Кокит[11] омразният на Феба Лаев род!

ХОР

Първа антистрофа

Ах, прекомерно суров, стръвен стремеж те влече

към страховитата сеч с горкия плод на смъртта

към забранените кърви!

ЕТЕОКЪЛ

Стои до мене черна Клетва бащина

със сух, безсълзен взор и, чувам, казва ми:

„Умри сега, не после, тъй е по-добре!“

ХОР

Втора строфа

Все пак опри й се ти! Никой не ще те презре,

ако избегнеш смъртта! Клетвата с черния щит

мигар не бяга оттам, дето из чисти ръце

безсмъртните жертва приемат?

ЕТЕОКЪЛ

Отдавна съм забравен от безсмъртните.

За тях най-драга жертва е животът ми.

Нима пред гибелта да раболепствувам?

ХОР

Втора антистрофа

Да, че наблизо е днес демонът. Може би той

с времето ще промени своя напрежен кроеж

и ще изпрати връз теб благостен полъх и мир.

Но днес той все още беснее.

ЕТЕОКЪЛ

Кипи у мене клетвата Едипова!

И много верни ще са моите сънища,

в които ний делим богатства бащини!

ХОР

Чуй нас, жените, па макар с усилие!

ЕТЕОКЪЛ

Кажете нещо трезво, ала бързайте!

ХОР

Към седмата врата не тръгвай, моля те!

ЕТЕОКЪЛ

Изострен съм, не ме смекчават думите!

ХОР

И скромният успех е милост божия!

ЕТЕОКЪЛ

Такива речи не почита воинът!

ХОР

Как, искаш да се оскверниш със братска кръв?

ЕТЕОКЪЛ

Щом бог изпраща гибел, неизбежна е!

(Втурва се навън.)

[1] Жрецът, мъдрият Ойклеев син, е Амфиарай; срв. ст. 609. ↑

[2] Посети воини — вж. забел. към ст. 1. ↑

[3] На вожда Етеокъл — имената на главния герой на трагедията и на този вожд съвпадат само в превода. В оригинала първият е ’Ετεοκλής, а вторият — ’Ετέοκλος. ↑

[4] Людете на посева — вж. забел. към ст. 1. ↑

[5] Тифон — гигант, син на Тартара и Гея (срв. ст. 522), победен от Зевс; срв. „Прикованият Прометей“, ст. 351 и сл. ↑

[6] Амфѝон, семе Зевсово — Амфѝон, син на Зевс и Антиопа. Според „Одисеята“ (XI, 262–264) той и неговият брат Зет построили градските стени на Тива. ↑

[7] Живоядният ужасен сфинкс. Чудовището сфинкс застанало край Тива и задавало на всеки минувач гатанка. Никой от таванските граждани не успял да я разреши и всеки запитван бивал изяждан от сфинкса. Гатанката разрешил Едип и така спасил Тива от голямото бедствие. ↑

[8] Фу̀рии или еринии — отмъстителни духове на ада. Тидей е техен „викач“, защото съдействува да се сбъдне Едиповата клетва, която е също адски дух, ерѝния, фу̀рия. ↑

[9] Наблегна върху името. Пророкът наблегнал върху името Полиник, за да изтъкне неговия показателен смисъл; срв. ст. 658:

Та с право Полиник е „Многосвадникът“!

↑

[10] Локсиас (Локсий) — прозвище на Аполон, вероятно означава неговите предсказания като тъмни, двусмислени (от λοξός „кос“, „непряк“). ↑

[11] Кокѝт — една от адските реки, „реката на воплите“. Лай — срв. ст. 745 и сл. ↑

Втори стазим

ХОР

Първа строфа

Аз тръпна: родогубната богиня,

с образ, чужд на боговете,

истинската вестница на злото,

бащината клетвена ерѝния,

ще изпълни нявгашните гневни

проклетби на безумния Едип.

А братската гибелна разпра я подтиква.

Първа антистрофа

Наследството им днес поделя странник,

скитски пришълец[1], и той е

лютият делител на имоти,

той е мечът, мечът им безмилостен —

всекиму той дава от земята

да легне в нея като хладен труп,

лишен от едно така велико царство!

Втора строфа

Когато братя в смъртен бой

падат сразени един от друг,

когато прашната земя

попие черната им кръв,

кой би очистил този грях,

кой би измил кръвта? 0, нова скръб

за този дом към прежните беди!

Втора антистрофа

За прежен грях говоря аз,

грях, наказан от бърза мъст.

Връз три потомства тегне той.

На Лай трикратно възвести

Феб от питийския[2] свой олтар

в земния пъп[3] — бездетен да умре,

че тъй града ще може да спаси.

Трета строфа

Но победен от сладостно безумие,

той своята гибел създаде,

Едипа, убиеца бащин,

който в нивата свещена,

където сам той бе роден, пося

своето кърваво семе.

Заслепените съпрузи

бяха в плен на лудостта.

Трета антистрофа

Кипят, като в море, вълни от бедствия:

една се стопява, но друга —

страхотна — се вдига и вие

срещу кораба държавен.

А нашата защита срещу тях —

градската крепост — е слаба.

Ах, боя се, че с царете

ще погине и градът!

Четвърта строфа

Защото на старинното проклятие

се сбъдва смисълът суров.

Бедите отминават клетника,

но дейният, безкрай честит човек

изхвърля твърде много

лишен товар от своя кораб.

Четвърта антистрофа

Кого измежду хората са тачили

и боговете на града,

и многолюдните ни сборове,

тъй както тачеха Едип,

спасителя от бича,

който погубваше мъжете[4]?

Пета строфа

Ала когато клетият разбра

за своя брак злочестен, той,

сломен от страшна болка,

с безумно сърце,

извърши двойно зло:

с отцеубийска ръка

се лиши от очите, по-свидни от рожба.

Пета антистрофа

И свойте синове прокле, че те

му дали просешка храна.

Ах, ах, ужасни клетви!

Имот да делят

с оръжие в ръка!

Ето, треперя сега,

да не би да го стори ерѝния вихра!

[1] Скитски пришълец е желязото; срв. и ст. 818. Скития се славела с добива и обработката на желязо, срв. „Прикованият Прометей“, ст. 301–302, където тя е наречена „железородна земя“. ↑

[2] Питийски=делфийски, тъй като гр. Делфи се наричал още Пито (Питон). ↑

[3] За земен пъп било смятано делфийското светилище на Аполон, по-точно — един бял конусовиден камък в него, под който била погребана убитата от Аполон змия Питон. ↑

[4] Бичът, който погубваше мъжете — сфинксът; срв. забел. към ст. 541–542. ↑

Трети епизод

Влиза Вестителят.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Дерзайте, дъщери на благородници!

Избегнахме ярема на робията!

Изчезна самохвалството на дръзките!

Навлязохме в пристанище, и корабът

не бе разбит от яростните удари.

Че нас ни пази крепостта, а портите

забранихме с юначни свои воини.

Добре сме при шестте врати, но седмата

врата избра си Локсий, седмоденникът[1],

за да плати за някогашна Лаева

неправда на потомството Едипово.

ХОР

Що ново за града ни се е случило?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Градът е здрав, но братята, царете ни…

ХОР

Кои? Що рече? Страх смрази сърцето ми!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Спокойно чуй: потомците Едипови…

ХОР

О, бедна аз! Предчувствувам нещастия!

ВЕСТИТЕЛЯТ

… умряха от взаимните си удари.

ХОР

И туй ли? Ах, ужасно, но кажи ми го!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Изпи земята кървите им рукнали.

ХОР

И с братските ръце са се погубили?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Една и съща зла съдба са имали.

И тя срази проклетият Едипов род.

ХОР

Да плачем трябва днес и да се радваме

избавен е градът, ала царете ни,

двамината ни вождове, наследството

си поделиха с тежки скитски копия.

Земя ще имат колкото за гроба си,

от бащино проклятие погубени.

О ти, Зевсе велик! Богове на града,

вий, които спасихте и тия стени

на кадмейския град!

Да ликувам ли с песен и радостен вик,

че градът ни е здрав, непокътнат,

или клетите, бедни, бездетни царе

на враждебни войски да оплаквам?

Имената им ясно показват как те,

многосвадните, днес

са погинали с мисъл безбожна.

[1] Локсий, седмоденникът: прозвище на Аполон, роден на седмия ден на месеца. ↑

Трети стазим

ХОР

строфа

Скръбна участ, черна клетво,

която погуби рода на Едип,

какъв страхотен студ смрази сърцето ми!

Като менада[1], в надгробен плач

избухнах аз, когато чух,

че труп до труп лежат в потоци кървави.

За зло били са копия кръстосани!

Антистрофа

Сбъдна се и не отиде

напусто бащина клетвена реч.

А Лаевата дързост бе причината.

Но грижа ме е за този град,

че кобна реч не знае сън.

Злочестници, каква беда извършихте!

Ах, не на думи, а на дело — ужаси!

Комос

ХОР

Ний виждаме словата на вестителя.

Две грижи за двамина мъртви,

прободени един от друг, две бедствия!

Какво да кажа? В този дом

подир скръбта се вмъква скръб.

Ала с попътния полъх на воплите,

приятелки, гребете, като удряте

ръце, през Ахерон[2] водете кораба

с платната черни, кораба нерадостен,

закрит за Феб и за лъчите слънчеви,

към тъмно, гостолюбно царство!

Ала ето че идат за скръбния дълг

Антигона и още Исмена — за плач

върху мъртвите братя. И зная, че вик,

съответен на болката, ще прокънти

от прекрасно заоблени млади гърди.

А пък нам подобава да викнем във хор

на сурова ерѝния страшния химн,

и на ада жесток

да запеем омразната песен.

Уви!

Най-злочести сред всички, които колан

на одежди момински опасват! Сестри,

вижте, плача, скърбя, не преструвка е то,

то е вик от сърце наранено.

Строфа

Уви, безумци, нито реч

на свой човек приехте, ни от бедствия

се вразумихте! Бащин дом

с копие вие, злочести, превзехте!

Да, злочести, които намериха смърт

на злочести, за срам на дома си!

Антистрофа

Уви, на своя бащин дом

рушители, видяхте вий горчивото

владичество, и най-подир

ето — желязото ви помирява!

Да, изпълни могъща ерѝния днес

на Едип страховитата клетва!

Строфа

Поразен е всеки в лявата гръд,

поразена е смъртно

братската лява гръд.

… …

Ах, злочестници вий!

Ах, прокобни слова

за взаимно нанесена смърт!

Да, то бе удар, който порази

дома им и самите тях

чрез гняв неизразим,

чрез равния им дял,

отреден от проклятие бащино!

Антистрофа

И полита стон от целия град.

Стенат бойници, стене

тази любеща твърд.

Другиго чакат онези блага,

за които на бой

се отправиха те

и намериха смърт и край.

Разпределиха, пламнали от гняв,

богатствата поравно те.

Безукорен за тях

бе съдникът Арѐй —

че не даде пощада на никого.

Строфа

И тъй, сразени, лежат те двама.

И тъй, сразени, какво ги чака —

навярно ще запиташ ти.

Предречен от баща им гроб.

Провожда ги от този дом

пронизващ вопъл

за своя горчива съдба,

от своя беда: нерадостен вик

изтръгва сълзи от скръбно сърце,

а то се топи от буйния плач

за двамата наши царе.

Антистрофа

И аз бих рекла, че тяхно дело

е тази гибел в града ни бащин

и в редовете на врага

след многогибелната сеч.

И най-злочеста на света

сред всички майки

е онази, що ги роди.

Че неин съпруг бе нейният син —

тя с него роди и тях; и така

от братска ръка те двамата днес

намериха своята смърт.

Строфа

От братска ръка, сразени с удар гибелен,

след тежък раздор, след бесен спор достигнаха

края си в люта битка.

Враждата спря. На твърд окървавена

те смесиха живота си.

Да, обща е кръвта им!

И страшен съдник в тоя спор

бе странникът от Понта[3], бе желязото,

изострено връз пламъци. А страшният

Арей добре им подели наследството:

изпълни бащина клетва.

Антистрофа

Те имат сега — злочести! — отредената

от бога съдба, под тях ще бъде земното

съкровище — цяла бездна!

Ах, с много тежки скърби увенчаха

рода си те. И Клетвата

накрай възтържествува,

та екне острият й вик

по този род, ударил на безреден бяг.

Трофеят на Бедата е пред портите,

където те се сблъскаха, и демонът

ги облада и притихна.

АНТИГОНА

Сразен, срази!

ИСМЕНА

И ти умря, убивайки!

АНТИГОНА

Ти прободе!

ИСМЕНА

И бе прободен!

АНТИГОНА

Ти зло нанесе!

ИСМЕНА

И зло понесе!

АНТИГОНА

Течете, сълзи!

ИСМЕНА

Екнете, вопли!

АНТИГОНА

Ти падна!

ИСМЕНА

Ти свъргна!

Строфа

АНТИГОНА

А-а!

ИСМЕНА

А-а!

АНТИГОНА

Моят ум е помрачен!

ИСМЕНА

Стене моето сърце!

АНТИГОНА

Ти, оплакан с горък плач!

ИСМЕНА

Ти, слетян от горък дял!

АНТИГОНА

Ах, от брат загина ти!

ИСМЕНА

Ах, и брат погуби ти!

АНТИГОНА

Двойно зло мълвя!

ИСМЕНА

Чувам двойно зло!

АНТИГОНА

И тук ридаем двете ний!

ИСМЕНА

При двама братя — две сестри!

АНТИГОНА И ИСМЕНА

О мойра[4], зла дарителко на скърби!

Клетво могъща на Едип!

Ерѝнио зловеща, колко силна си!

Антистрофа

АНТИГОНА

А-а!

ИСМЕНА

А-а!

АНТИГОНА

Страшно зло пред моя взор…

ИСМЕНА

… ти донесе отдалеч!

АНТИГОНА

Той дойде, за да убий!

ИСМЕНА

И сразен изпусна дъх!

АНТИГОНА

Да, така е — поразен!

ИСМЕНА

Да, и своя брат уби!

АНТИГОНА

Ах, нещастен гняв!

ИСМЕНА

Ах, нещастен дял!

АНТИГОНА

Горчива скръб за родна кръв!

ИСМЕНА

И жален плач за тройно зло!

АНТИГОНА И ИСМЕНА

О мойра, зла дарителко на скърби!

Клетво могъща на Едип!

Ерѝнио зловеща, колко силна си!

Епод

АНТИГОНА

Ах, ти изпита тази мощ!

ИСМЕНА

И ти, и ти не закъсня!

АНТИГОНА

Ти тръгна против роден град!

ИСМЕНА

За да пронижеш роден брат!

АНТИГОНА

О род злочест!

ИСМЕНА

О дом злочест!

АНТИГОНА

О, колко скръб!

ИСМЕНА

О, колко зло!

АНТИГОНА

И за двореца, и за града!

ИСМЕНА

И за злочестата мен!

АНТИГОНА

Уви! О, царю на безкрайни бедствия!

ИСМЕНА

Уви! О, най-достоен за оплакване!

АНТИГОНА И ИСМЕНА

Уви! От злото заслепени!

АНТИГОНА

Уви! Къде ще погребем телата им!

ИСМЕНА

Където най-добре ще са почетени!

АНТИГОНА И ИСМЕНА

Уви, уви! До баща си те ще легнат!

[1] Менада — жена, обладана от бакхическо безумие; срв. забел. към ст. 567 на „Молителките“; тук — жена, която не е на себе си от ужас. ↑

[2] Ахеро̀н — река в подземното царство (етимологията на името е неясна). ↑

[3] Желязото е наречено странник от Понта (т.е. от Черно море), защото малоазийското племе халиби, прочуто с обработката на желязо, населявало бреговете на Евксинския понт. Другаде обаче (срв. „Прикованият Прометей“, ст. 714–715) Есхил помества халибите на север, в Скития. ↑

[4] Мойра — изобщо, богиня на съдбата, но тук — на злата съдба и смъртта. ↑

Екзод

Влиза един Глашатай.

ГЛАШАТАЯТ

Аз трябва да вестя какво присъдиха,

какво присъждат нашите старейшини.

За Етеокла, паднал като предан син

на своя град, със смърт на честен юноша —

да се удостои със погребение.

Че той загина в битка с неприятели,

бранител верен на светини бащини.

Това за него да вестя заръчаха.

А за трупа на Полиник, на брата му, —

да се изхвърли за храна на кучета,

че той би сторил прах и плен кадмейската

земя, ако пред неговото копие

не бе застанал бог. Проклет и в гроба си

да бъде той, че боговете бащини

презря, като поведе своите ратници

против града! И нека птици-хищници

го погребат и му дадат наградата!

За него да не се насипва никаква

могила, да не се зачита с плачове!

С позор да го проводят даже своите!

Така реши съветът на кадмейците.

АНТИГОНА

А аз ще кажа тъй, кадмейски вождове:

щом някой друг не погребе умрелия,

това ще сторя аз сама, не се боя —

та роден брат ще погреба! Не ме е страх,

че ще ме обвинят в неподчинение!

Могъща връзка е кръвта — обвързва ни

с една злочеста майка и със клет баща.

И тъй, сърце, участвувай в неволната

злочестина с желание, със сестринска

любов! Плътта му гладни вълци никога

не ще разкъсват! Никога — разбрахте ли?

Че аз ще му приготвя гроб със своята

ръка, макар че съм жена, и сетна дан

ще му въздам! Ще го завия в ленено

платно и ще го погреба! Безсилни сте!

Че винаги намира начин смелият!

ГЛАШАТАЯТ

Аз казвам: пред града недей упорствува!

АНТИГОНА

Аз казвам: не мълви ненужни работи!

ГЛАШАТАЯТ

Народът с мъка се спаси: суров е той!

АНТИГОНА

Суров да е — не ще напусна брата си!

ГЛАШАТАЯТ

Ще зачетеш омразния на цял народ?

АНТИГОНА

Зачели са го вече и безсмъртните!

ГЛАШАТАЯТ

Не, с гибел той заплашваше страната ни!

АНТИГОНА

Отвръщаше със зло на враговете си!

ГЛАШАТАЯТ

Но вместо на един плати на всинца ни!

АНТИГОНА

Ерида млъква сетна между бозите!

Ще погреба тогова! Стига толкова!

ГЛАШАТАЯТ

О, своеволна! Слушай! Забранявам ти!

ХОР

О! О!

Погубителки дръзки на людския род!

Отмъстителки страшни, които рода

на Едипа от корен изтръгнахте днес,

що е туй, що да сторя и що да река?

О, та бих ли могла да не плача за теб,

да не те изпроводя до гроба?

И все пак се боя, обладава ме страх

пред гнева на града.

Ти ще имаш скръбта на мнозина сред нас,

а злочестият — той ще си иде оттук

под горчивия плач на едничка сестра!

Колко тежка е тая забрана!

ПЪРВИ ПОЛУХОР

Нека бъде наказан или опростен

онзи, който трупа Полиников със плач

почете — ние тръгваме с него и в гроб

ще положим покойника. С царския дом

на кадмейския град

ние страдаме общо. А друг път градът

и друго е смятал за право.

ВТОРИ ПОЛУХОР

А пък ние с тогова — тъй както градът,

както правдата нам повели — ще вървим!

След блажените бози, след Зевса велик

само той отбраняваше нашия град —

да не падне градът поразен и разбит,

да не бъде залят

от вълните на рат чуждоземна!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.